Man skal ikke tro på alt, hvad man ser. Synet kan bedrage.
Ikke engang stjernerne er, hvad man skulle tro.
Kosmos, som videnskaben aflæser, er mærkeligere, end vi kan forestille os.
Lys, tid, rum og tyngdekraft samarbejder om -
- at skabe en virkelighed, der ligger hinsides vores erfaring.
Det er der, vi er på vej hen.
Kom med mig.
Tilbage i 1802, på en aften som denne -
- gik astronomen William Herschel langs stranden med sin søn John.
Herschel var den første, der studerede universet i dets dybde.
Han så et glimt af et puds, som lyset spiller tiden.
- Far, tror du på spøgelser? - Ja, min søn.
Gør du? Det havde jeg ikke regnet med.
Nej, ikke på menneskelige spøgelser. Nej, slet ikke.
Men kig op, min dreng, så kan du se en himmel fuld af dem.
Stjernerne, far? Jeg forstår det ikke.
Hver stjerne er en sol, der er lige så stor som vores egen.
Forestil dig, hvor langt væk man skulle flytte Solen -
- hvis den skulle være lige så lille som en stjerne.
Lyset fra stjernerne rejser meget hurtigt.
Hurtigere end noget andet, men ikke uendelig hurtigt.
Det tager tid for deres lys at nå os.
For de nærmeste tager det årevis.
For andre tager det århundreder. Visse stjerner er så langt væk -
- at det tager evigheder for deres lys at nå Jorden.
Når lyset fra nogle af stjernerne når hertil, er de allerede døde.
Vi kan kun se de stjerners spøgelser. Vi ser deres lys -
- men deres kroppe er døde for længe siden.
John, jeg har set længere tilbage i tiden end noget andet menneske før mig.
Millioner af år ind i fortiden.
William Herschel var den første, der forstod, at et teleskop er en tidsmaskine.
Vi kan ikke se ud i rummet uden at se ud i fortiden.
På et sekund rejser lyset 300.000 kilometer-
- eller 186.000 mil. Omtrent samme Afstand som mellem Jorden og Månen.
Månen er et lyssekund væk.
Næste gang I ser på Månen, ser I et sekund ind i fortiden.
Den sol?
Den er der egentlig ikke. Den stiger ikke op over horisonten før om to minutter.
Solopgangen er en illusion.
Atmosfæren bøjer solstrålerne som en linse eller et glas vand.
Vi ser et billede af Solen, projiceret over horisonten -
- før Solen faktisk er der fysisk.
Solen bag mig er et fatamorgana.
Den er ikke mere virkelig end luftspejlingen i en varm ørken.
Det tager otte minutter for sollyset at nå Jorden.
Så Solen er otte lysminutter væk.
Fra Jorden ser vi kun, hvordan Solen så ud for otte minutter siden.
En anden ting er, at Solen aldrig rigtig står op.
Jorden drejer rundt, og vi drejer med den.
Det ser ikke sådan ud, men netop nu bevæger jeg mig hurtigere end et jetfly.
Det gør alle andre også.
Nu, hvor jeg er i gang: Horisonten findes slet ikke.
Der er ingen kant. Horisonten er bare endnu en illusion.
Afstanden mellem Jorden og Neptun -
- varierer under kredsløbene.
I gennemsnit tager det lyset fire timer at nå dertil.
For os på Jorden ligger Neptun altid fire timer i fortiden.
Fire lystimer væk.
Men afstanden til den yderste planet -
- er kun små skridt, når det gælder stjerner og galakser.
Så snart vi forlader Solens nabolag -
- skal vi bytte længdemål fra lystimer til lysår.
Et lysår er kosmos' målestok. Et af dem er næsten ti billioner kilometer.
Det svarer til seks billioner mil.
Det er en længdeenhed, der forklarer, hvor langt lys rejser på et år.
Solens nærmeste stjerne, Prima Century -
- er knap fire lysår fra Jorden.
Og hvor langt er fire lysår? NASA's "Voyager"-sonde -
- rejser med over 56.000 kilometer i timen.
Selv med den utrolige hastighed tager det den over 80.000 år -
- at nå den nærmeste stjerne.
Og stjernerne i Plejaderne er 400 lysår herfra.
Fantasiens skib har store evner, der er helt unikke.
Det gør det muligt for os at se, hvad der sker -
- når lyset fra en fjern stjerne begiver sig på sin lange færd hertil.
Da lyset forlod Plejaderne for 400 år siden -
- kiggede Gallien i et teleskop for første gang.
Nogle år senere forsøgte han forgæves at måle lysets hastighed.
Han havde en smart plan, men datidens teknologi var ikke god nok -
- til at måle noget, der bevæger sig så hurtigt som lyset.
Når vi ser på Krabbetågen, kigger vi endnu længere tilbage i tiden.
Krabbetågen var en kæmpemæssig stjerne med ti gange mere masse end Solen -
- indtil den blev til en supernova.
I midten er en pulsar, en kollapset stjerne på størrelse med en by -
- som snurrer 30 gange i sekundet.
Denne pulsars magnetfelt pisker elektroner til vanvid -
- og de accelererer næsten til lysets hastighed.
De får et blåt lys, der tænder slyngtråde af gas -
- som er tilbage efter supernovaen.
Krabbetågen er 6.500 lysår fra Jorden.
Nogle mener, at det er hele universets alder.
Men hvis universet kun er 6.500 år -
- kan vi vel ikke se lyset fra noget hinsides Krabbetågen?
Nej. Lyset kunne ikke være nået til Jorden -
- fra noget, der lå længere væk end 6.500 lysår.
Det er bare en lille del af Mælkevejen.
Tror man på et univers, der er så ungt som 6.000-7.000 år -
- slukker man lyset fra det meste af galaksen.
For ikke at nævne de 100 milliarder andre galakser.
Vores galakses centrum er 30.000 lysår fra Jorden.
Lyset, vi ser i dag fra Mælkevejens kerne, drog ud -
- da vore forfædre prøvede at besejre døden.
De skabte kunst, som skulle inspirere folk, der kom længe efter dem.
Lyset fra Sombrero-galaksen er 30 millioner år gammelt.
Vores forfædre boede i træer, da det begyndte sin rejse.
De vejede fem kilo og havde lange haler.
Men selv 30 millioner lysår væk er stadig i vores kosmiske baghave.
Den galakse tilhører Comahoben, 320 millioner lysår herfra.
Hvad foregik der her, da lyset derfra begyndte sin rejse til Jorden?
Der var ingen kendte kontinenter, have eller floder.
Vore fjerne forfædre var i færd med at kravle op på landjorden.
Det er temmelig gammelt lys, men ikke det ældste lys, vi kan se.
Det ældste lys er meget svagt. Et blegt spøgelse i natten.
Kan I se den røde klat? Det er en af de ældste galakser, vi har set.
Dette er 13,4 milliarder gammelt stjernelys -
- set gennem Hubble-rumteleskopet.
Det kommer fra den første generation af stjerner.
Hvad skete der på Jorden dengang? Ingenting.
Der var slet ingen jord, ingen sol, ingen Mælkevej.
De begyndte først at eksistere flere milliarder år senere.
Ser vi endnu længere ud i universet -
- virker det, som om vi når verdensrummets ende.
Men i virkeligheden...
...er det tidernes morgen.
Jorden trækker i os.
Vores liv er en ubønhørlig kamp mod tyngdekraften.
Den lille pige gør sit bedste for at kæmpe mod tyngdekraften.
Fra de første forsøg på at stå op, til vores sidste hvile -
- kæmper vi mod Jordens tiltrækningskraft.
Vi fødes, lever og dør i et kraftfelt.
Det er næsten lige så gammelt som universet selv.
Og hvor gammelt er det så? For at visualisere de 13,8 milliarder år-
- har vi komprimeret al kosmos' tid til én årskalender.
Vi befinder os lige nu ved midnat den 31. december.
Den 1.januar er tidernes morgen.
Kan I se den skinnende tåge?
Det er stråling fra Big Bang, eksplosionen, der skabte universet -
- for 13,8 milliarder år siden.
Nu er vi ude ved grænsen for tid og rum.
Hvad skete der før Big Bang? Det ved ingen.
Der er ingen beviser fra før det øjeblik.
Vi har skøre ideer om, hvor universet kom fra.
Det kommer vi til senere.
Hvor er vi i universet? I dets midte.
I det observerbare univers kan alle føle sig udvalgte.
Uanset hvilken galakse, man befinder sig i -
- er man i centrum for den kosmiske horisont.
Men det er en illusion. Der er reelt intet midtpunkt.
Den kosmiske horisont er ikke mere virkelig, end den ved havet.
Den opstår, når lys har en finit hastighed -
- i et univers, der havde et starttidspunkt.
Nogle hundrede millioner år efter Big Bang -
- dannede skyer af brint og helium de første stjerner og galakser.
Med disse nye lyskilder sluttede universets mørke tidsalder.
Rummet ekspanderede og fortsatte den kosmiske evolution.
Da de første stjerner døde, spredtes de tungere grundstoffer i verdensrummet -
- hvilket lagde grunden til planeterne og dermed liv.
Materie og energi dannedes i Big Bang.
Men det er ikke alt. Rum og tid skabtes også -
- og de kræfter, der binder materie, inklusive tyngdekraften.
Isaac Newton opdagede en matematisk lov, der beskrev tyngdekraften.
Med den lov kunne planeternes bevægelse forklares.
Over 100 år senere indså Herschel, at tyngdekraften kunne meget mere end det.
- John, kan du holde på en hemmelighed? - Ja, far.
Jeg har gjort en opdagelse, som jeg ikke har fortalt nogen om.
Tyngdekraften, der holder os her på Jorden -
- den samme tyngdekraft, som Newton fortalte os holder planeterne i kredsløb -
- de regulerer også de fjernereliggende stjerner.
Jamen, far, hvordan kan du vide det?
Kan du finde Løvens stjernebillede?
- Der. - Det var flot.
Kan du også finde stjernen, der forbinder hovedet til kroppen?
- Den der. - Det er faktisk to stjerner.
De er så tæt på hinanden, at de virker som en.
Jeg har kigget på dem gennem mit teleskop, siden længe før du blev født.
De danser langsomt rundt om hinanden.
Langsommere end nogen planet kredser om Solen.
Mange af stjernerne, vi ser, måske de fleste -
- har usynlige dansepartnere.
Tyngdekraftens rige styrer hele himlen.
100 år forinden var Newton plaget af denne mangel på en tyngdemekanisme.
Hvordan kunne fjerne himmellegemer påvirke hinanden -
- uden at de rørte ved hinanden?
Denne "virkning på afstand", som han kaldte det, forvirrede ham.
I 1800-tallet indså Michael Faraday-
- at vi omgives af kraftfelter, der forklarer tyngdekraftens virkning.
Æblet og Jorden rører ikke hinanden, men det gør kraftfelterne mellem dem.
Han forestillede sig tyngdekraften stråle ud i rummet-
- fra alle store legemer: Jorden, Månen -
- Solen, alting.
Her var svaret på spørgsmålet, der havde undveget Newton.
I 1865 omsatte James Clerk Maxwell Faradays ide -
- om elektriske og magnetiske felter til matematiske love.
Han opdagede, at felterne bevæger sig i bølger i verdensrummet.
Hans beregninger viste, at de bevægede sig med lysets hastighed.
Vi var ved at se trådene i det kosmiske væv-
- men vi kunne ikke se det rige mønster-
- som tid, lys, rum og tyngdekraft danner.
Da Einstein i Berlin arbejdede på sin teori-
- havde han disse tre mænds portrætter foran sig.
Han vidste, at han stod på deres skuldre.
20 år tidligere, i sommeren 1895 -
- var Einsteins fars virksomhed i Tyskland gået konkurs, og familien flyttede til Italien.
Einstein elskede at gå langs disse veje og lade tankerne flyve.
Der er noget tidløst over dette sted.
Stedet har ikke forandret sig siden Einsteins spadsereture.
En dag begyndte han at tænke på lyset og dets hastighed.
I hverdagen måler vi en genstands hastighed -
- i forhold til noget andet. Noget, der formodes at stå stille.
Men det er et problem at finde noget i kosmos, der ikke bevæger sig.
Jeg bevæger mig med cirka ti kilometer i timen i forhold til jorden.
Men som jeg sagde før, bevæger jorden sig også.
Jorden drejer med over 1600 kilometer i timen.
Mens den rejser rundt om Solen med 108.000 kilometer i timen.
Mens Solen bevæger sig gennem galaksen med over 700.000 kilometer i timen.
Og Mælkevejen bevæger sig gennem universet med 2.500.000 kilometer i timen.
Der er intet fast sted i kosmos. Alt i naturen er i bevægelse.
Et faktum, der undrede og inspirerede et af vores arts største genier.
Selv den unge Einstein kunne ikke forestille sig en absolut standard -
- at måle alle relative bevægelser i forhold til.
Det her er bogen, der inspirerede Einstein som dreng.
Giv et barn en bog, og du kan ændre verden, og sågar universet.
Se her. Den første side.
Den beskriver elektricitetens vilde fart gennem ledninger -
- og lys gennem rummet.
Han huskede, hvad han havde lært af bogen og måske for første gang, lige her -
- spurgte han, hvordan verden var, hvis man rejste med lysets hastighed.
Jo mere han tænkte over det, desto mere bekymret blev han.
At rejse med lysets hastighed skaber paradokser overalt.
Det chokerede Einstein, at så meget, der var blevet taget for givet-
- af de største autoriteter på området, var helt forkert.
Problemet er, at når man nærmer sig lysets hastighed -
- forstår man ikke længere, hvordan virkeligheden fungerer.
Når man rejser med høj fart, må man følge visse regler.
Einstein kaldte reglerne relativitetsprincippet.
Forestil dig, at kvinden på motorcyklen -
- kørte på motorcyklen gennem kosmos.
Lys fra et objekt har samme fart, uanset om det bevæger sig eller ej.
Hendes fart lægges ikke til lysets hastighed.
Lyset fra motorcyklen rejser stadig med lysets hastighed.
Naturen dikterer: "Du må ikke lægge min hastighed til lysets hastighed."
Og ingen genstande kan færdes med eller hurtigere end lysets hastighed.
Fysikken hindrer os ikke i at færdes nær lysets hastighed.
99,9 procent af lysets hastighed er helt i orden.
Men hvor meget man end prøver, kommer man ikke tættere på end det.
For at gøre virkeligheden konsekvent, må der være en fartgrænse.
Piskesnerten bevæger sig hurtigere end lyden.
Det skaber en chokbølge. Et lille lydknald ude på landet.
En tordenbrag og overlydsfly virker på samme måde.
Hvorfor er lysets hastighed en større barriere end lydens hastighed?
Svaret er ikke kun, at lyset er knap million gange hurtigere end lyden.
Det er ikke et ingeniørproblem som at bygge det første overlydsfly.
Nej, lysbarrieren er en naturlov, sat over for tyngdekraften.
Einstein fandt sit udgangspunkt for verden, grundstenen for relativ bevægelse -
- i kosmos' bevægelse.
Lyset bevæger sig lige hurtigt, uanset hvilken fart kilden har.
Lysets hastighed er konstant i relation til alt andet.
Intet kan indhente det.
Forestil jer et sted, hvor lysets hastighed ikke er 300.000 kilometer i sekundet.
LYSETS HASTIGHED
Men noget mindre, for eksempel 40 kilometer i timen, som overholdes strengt.
Her, ligesom i virkeligheden, når vi aldrig lysets hastighed.
Vi bydes stadig: "Du skal ej færdes hurtigere end lyset."
Naturlovene kan i sagens natur ikke brydes.
Det er fysikernes job at opdage lovene.
De, der ikke ændres med tid og sted, men er sande i hele kosmos.
Fart er, hvor langt man kommer i et givet tidsrum. Spørg enhver motorcyklist.
På grund af dette enkle faktum -
- må man afvige fra tanken om absolut rum og tid.
Som Einstein viste, er det derfor-
- at der sker mærkelige ting nær lysets hastighed.
At færdes tæt på lysets hastighed er som at finde ungdommens kilde.
Det biologiske ur sagtner farten i forhold til dem, man forlader.
Det faktum kan give os mennesker, der kun lever i cirka 100 år -
- mulighed for at rejse til stjernerne -
- hvor rumtidens magi er helt vild.
1800-tals astronomen William Herschel-
- elskede at dele universets underværker med sin søn John.
Jeg havde engang en klog ven.
Han var astronom og præst og hed John Mitchell.
Staklen døde, da du var lille, Gud være hans sjæl nådig.
Han mente, at visse stjerner var usynlige.
De eksisterer, men vi kan ikke se dem.
Mørke stjerner, kaldte Mitchell dem.
Med al respekt må din ven have taget fejl.
Hvis ingen kan se dem, kan vi da ikke vide, at de eksisterer.
Så du den mand, der afsatte de fodspor, John?
- Nej, far. Det gjorde jeg ikke. - Men ved du, at han eksisterer?
John Mitchell var en af de største forskere, du nok ikke har hørt om.
Han arbejdede i England i 1700-tallet.
Lod han sig male? Der findes intet portræt.
Han blev beskrevet som lavstammet med mørk hud og fedladen.
Mitchell forestillede sig en stjerne, der var så stor -
- at ikke engang lys kunne undfly dens tyngdekraft.
Kan I finde den mørke stjerne?
Man kan ikke se den med øjnene, men den efterlader sig et fodspor.
Mitchell indså, at vi kunne opdage dem takket være tyngdekraften.
Hvis en fandtes tæt på en mindre, skinnende stjerne -
- ville det virke, som om den lille var i omløb omkring ingenting.
Selv om vi ikke kan se den, ved vi, at der er noget med stor masse der.
En mørk stjerne, eller som vi siger i dag: Et sort hul.
Hvordan ser et sort hul ud, og hvordan er det indeni?
Det kommer vi til. Først gør vi lige holdt i min hjemby.
I New York ser alt ud til at være i bevægelse.
Jeg har boet her længe, men opdager altid noget nyt.
En ting ændres dog aldrig: Tyngdekraften.
Jordens tyngdekraft har ikke ændret sig i 4,5 milliarder år.
Tænk, hvis vi kunne ændre den.
Tyngdekraften er en forvrængning af rumtiden, hvilket Einstein påviste.
Rummet kan ekspandere og trække sig sammen.
Tyngdekraften afhænger af Jordens størrelse og tæthed.
Der er en uendelig række af muligheder.
Newyorkerne føler sig hjemme i Jordens tyngdekraft, én G.
Tænk, hvis vi slukkede for tyngdekraften på en gade.
Folk og genstande, der var i bevægelse, ville begynde at flyve.
Hvad, hvis jeg nu øgede tyngdekraften til otte eller ni G?
Vi evakuerer området af medlidenhed.
Det er den samme G-kraft, en jagerpilot føler under en vending.
Nogle minutter skader ikke, men det ville ikke være bekvemt.
Ved 100.000 G -
- knuses selv brandhaner under deres egen vægt.
Ved millioner af G bukker selv lyset under for tyngdekraften.
Lyset har en vedvarende hastighed, men kan ikke komme fri.
Mitchells mørke stjerne er vort sorte hul.
Og det nærmeste kan være nærmere, end du tror.
Kun én ud af 1.000 stjerner er massiv nok til at blive et sort hul.
Det nærmeste kan være 100 lysår fra Jorden.
Sorte huller er ikke science fictions sagnomspundne støvsugere.
De æder ikke intetanende verdener op.
Man må komme til dem, men så kan det blive det sidste, man ser.
Det var os, der modstod et par millioner G.
Glem ikke, at den sluger lys. Vi holder os på afstand.
Når store stjerner opbruger brændstoffet -
- kan de ikke modstå deres egen tyngdekraft.
De største stjerner kollapser og efterlader kun tyngdekraften.
Det sorte hul omgiver superkæmpestjerne.
Stjernen er skrumpet til noget, der er mindre end dette mørke -
- og som kun er 64 kilometer bredt.
Det her er det første sorte hul, man opdagede: Cygnus X-1.
Hvordan kunne vi opdage noget så småt, mørkt og langt væk?
Vi så på det i et andet lys, nemlig røntgenstråler.
I røntgenlys forsvandt den blå stjerne -
- for dens overflade er blot 30.000 grader varm.
Men gaspladen rundt om det sorte hul lyste op -
- med sine 100 millioner grader.
Herschel opdagede, at mange stjerner har en partner. Det er et binært stjernesystem.
Men hvis den ene er enorm, og den anden er kompakt -
- kan den mindre stjerne opsuge sin større søskendes atmosfære.
Dette neurotiske forhold kan vare i millioner af år.
Den større stjernes atmosfære trækkes ud i en glødende akkretions-ring -
- som snurrer rundt om og ned i et sort hul.
Tyngdekraften eskalerer den blå gas i en dødelig spiral -
- der krydser rumtidens grænse og aldrig ses mere.
Grænsen mellem et sort hul og resten af universet -
- kaldes begivenhedshorisonten.
Substansen ser ud til at tabe fart tættere på begivenhedshorisonten.
Den når aldrig frem. Men hvis man red på denne gas, hvilket jeg ikke vil anbefale -
- ville man flyve igennem begivenhedshorisonten på sekunder -
- ind i det uudforskede land, som ingen vender tilbage fra.
Vi har ledt i snesevis af galakser -
- og hver gang har vi fundet et supermassivt sort hul.
Vores egen galakse er ingen undtagelse.
Stjernerne tættest på galaksens midte -
- bevæger sig med over 40 millioner kilometer i timen.
Hvorfor går det så hurtigt? Den eneste logiske forklaring er -
- at noget med en masse som fire millioner sole ligger i midten.
Hvor er det stærke skær fra fire millioner sole henne?
Eftersom vi ikke kan se det, må det være fanget i et sort hul.
Jorden er i sikkerhed langt væk, men andre kloder er nok ikke lige så heldige.
Hvis du kunne overleve den farlige rejse henover begivenhedshorisonter -
- ville du kunne se hele universets fremtid -
- udspille sig for dine øjne.
Hvordan? Når rumtiden forrykkes af det sorte huls ekstreme tyngdekraft -
- strækker det tiden til bristepunktet.
Men hvad ser man? Før vi taler om det -
- vil jeg advare jer om, at det er uudforsket forskerland.
Det kan sagtens være uopdagede naturlove, der styrer et sort huls midte.
I venten på den næste Einstein laver vi et tankeeksperiment.
Det var sådan, John Mitchell forestillede sig mørke stjerner i 1700-tallet -
- og det var sådan, Einstein formulerede sin...
Far, tror du på spøgelser?
Nej, ikke på menneskelige spøgelser. Slet ikke.
Men kig opad, min dreng, så ser du en himmel fuld af dem.
Hvis man overlever et sort hul, kan man komme ud et nyt sted.
Man overtræder relativitetsteoriens første bud:
"Du skal ej færdes hurtigere end lyset."
Intet kan bevæge sig hurtigere end lyset, men rummet er ikke tomt.
Det har egenskaber. Det kan strække sig, krympe og deformeres.
Sker det, deformeres tiden også.
Einstein opdagede, at rum og tid -
- var to aspekter af det samme, nemlig rumtid.
Rumtid kan føre dig hvor som helst hen ved hvilken som helst hastighed.
Sorte huller kan snildt være tunneler gennem universet.
I denne intergalaktiske metro kan man nå rumtidens bageste grænse.
Eller også kommer man til et endnu mere fantastisk sted.
Vi kan måske havne i et helt andet univers.
Hvordan kan et helt univers være i et sort hul -
- som kun er en lille del af vores univers?
Det er endnu et af rumtidens tricks.
Det sorte huls tyngdekraft kan fordreje et univers inden i sig.
Vores tyngdekraft holder os nede, men den er intet overfor en kollapset stjerne.
Når en stor stjerne kollapser og bliver til et sort hul -
- kunne den ekstreme tæthed i dens midte sagtens efterligne Big Bang.
Deraf opstod vores univers.
Et univers i et sort hul kan afføde egne sorte huller -
- som kan føre til andre universer.
Det er måske sådan, vores kosmos opstod.
Hvis man vil se, hvordan der er i et sort hul...
...skal man måske bare se sig omkring.
William Herschel indså, at Solen og dens planeter-
- bevæger sig gennem Mælkevejen.
Hvordan gik det for hans søn John? Han blev en stor forsker.
Hans observationer byggede videre på farens -
- og lagde grunden til det katalog af galakser, vi bruger i dag.
Da Williams helbred svigtede -
- var John hos ham ved teleskopet for at hjælpe ham.
Og da faren døde, skrev John hans gravskrift:
"Han brød igennem himlens vægge."
John tænkte tit på sommernætterne med faren.
Det var måske derfor, at han ville bevare fortiden.
John Herschel var en grundlægger af en ny slags tidsrejse.
En måde at fange lys og minder på.
Han fandt på et ord for det. Fotografi.
Når man tænker efter, er fotografier en slags tidsrejse.
Denne mand stirrer på os fra et andet århundrede.
Et spøgelse, der er bevaret ved hjælp af lys.
Det er sandsynligt, at vi snart kan fange fortiden i tre dimensioner.
Og bliver i stand til at træde ind i et minde.
BUSCENTRAL
Måske er det umuligt at rejse tilbage i tiden -
- men en dag kan vi måske føre fortiden til os.
Dette er et øjeblik i min fortid -
- og ligesom John Herschel huskerjeg mig selv som ung.
Den 20. december 1975. En snefyldt dag i Ithaca i New York.
En vejgaffel, der førte mig til dette øjeblik sammen med jer.
Det var den dag, jeg mødte Carl Sagan.
Det minder mig om spøgelsesstjernerne på himlen.
De lyser stadig ned mod os -
- længe efter, at de er væk.